Анатолий Алексин
Моят брат свири на кларнет…

Превод от руски: Маргарита Митовска, —

chitanka.info

21 декември

Почти всички момичета от нашия клас си водят дневник. И пишат всякакви глупости. Например: „Днес Вася ме помоли да му дам тетрадката си по геометрия. Помоли ме тайно и много тихо, за да не го чуе никой. Защо? Защо именно от мен? И защо така тайнствено и много развълнувано? Вече е среднощ. Но аз мисля за това и няма да заспя до заранта“.

А Васка чисто и просто е решил да препише домашното по геометрия. Именно от нея, понеже от мен вече е преписвал. „Тихо, тайнствено!…“ Че кой ще иска да преписва открито? „Развълнувано!“ Че как няма да се вълнува Васка! Момичетата умират да придават особен смисъл на най-обикновените постъпки на момчетата.

И аз съм момиче, но разбирам, че само бележитите хора трябва да си водят дневник. Не, аз нищо не си въобразявам. Имам обаче брат, който учи във втори курс на консерваторията. Той ще стане велик музикант. Това е сигурно. Не се съмнявам! И от моя дневник хората ще разберат какъв е бил той като малък.

Брат ми свири на кларнет. Защо не свири на цигулка? Или на пиано? Дядо ми искал така. Той е починал, когато съм била едва на две години. А брат ми Льова е по-голям с цели пет години и дядо му бил първият му учител по музика.

От малка чувах, че дядо ни „свирел във фоайето“. Не знаех какво е фоайе и думата ми се струваше много красива. „Фоайе“ — произнасях я аз ясно. Но когато за пръв път отидох на кино и видях музикантите, които свиреха във фоайето, дожаля ми за горкия дядо: зрителите разговаряха помежду си, ядяха сандвичи, шумоляха с вестници, а старите хора свиреха на сцената валс. Притискаха цигулчиците до брадичките си и притваряха очи — може би от удоволствие, а може би за да не гледат как зрителите дъвчат сандвичите.

Брат ми няма да свири във фоайе! Той ще дава концерти в красиви концертни зали. Сега се готви за конкурса на музикантите изпълнители на духови инструменти. Мъчно ми е, че наричат кларнета духов инструмент. Когато помисля за духови инструменти, кой знае защо, веднага си спомням погребения и духова музика, която върви след ковчега. Можеха да нарекат кларнета другояче… Но какво да се прави!

В учението не ми върви много-много, но това няма никакво значение. Реших да посветя живота си не на себе си, а на брат си. Нали сестрите на великите хора често са правили така. Те дори не са се омъжвали. И аз няма да се омъжа. За нищо на света! Никога!… Това е съвсем сигурно. И Льова вече знае. Отначало възразяваше, но после се съгласи.

Разбрахме се, че за разлика от мен Льова има право на личен живот, само че едва когато постигне големи музикални успехи. Льова ще принадлежи на изкуството целият, без остатък! Няма да има време за никакви обикновени човешки работи и грижи. Всичко ще върша аз. Всъщност в името на брат си ще се отрека от личен живот! И затова тройките ми нямат никакво значение. За съжаление мама и татко не разбират това.

— Добре си го измислила — каза ми веднъж мама. — Значи Льова ще учи, от сутрин до вечер ще свири на кларнет, ще напредва, ще се готви за конкурси, а ти чисто и просто ще му посвещаваш живота си. Иска ти се да живееш на чужд гръб!

— Значи според теб и сестрата на Чехов е живяла на чужд гръб? — запитах я аз, вместо да й отговоря.

— Виж я ти къде мери!

Мама разпери ръце от изумление. Когато няма какво да кажеш, най-лесно е да разпериш ръце. Но всъщност сама съм си виновна: не бива да си твърде откровен с родителите си — те непременно ще използват някога откровеността ти срещу теб.

Но затова пък някога ще напишат книга за Льова и в нея ще влязат откъси от дневника ми. Неотдавна прочетох такава книга за един велик поет. „Сестрата на поета“ — беше написано под една от снимките. А под моята ще напишат „Сестрата на кларнетиста“. Или по-добре: „Сестрата на музиканта“. Това ще ми бъде скромната награда.

Ето защо започнах да си водя дневник.

За съжаление малцина знаят какъв важен инструмент е кларнетът. Тъкмо с него започва Петата симфония на Чайковски! Мнозина ли знаят този факт? „Незабележимият герой в оркестъра“ — така нарича Льова кларнета. Дори се радва, че кларнетът е „незабележим“. Сигурно и самият той би желал да бъде незабележим. Такъв си му е характерът. Но аз няма да допусна това!

Лятно време целият ни блок чува звуците на кларнета. Но мнозина не знаеха от кой именно прозорец долитат тези звуци. Обясних им, че свири брат ми. Дори и посред зима разтварям прозорците, за да не отвикнат съседите от Льовиния кларнет.

На всички съседи вече разказах, че Льова се готви за конкурс. Нека ме мислят за нескромна: заради брат си съм готова на всякакви жертви!

С една дума, отдавна съм решила да си водя дневник. Само че исках да го започна не с какво да е, а с някакъв знаменателен ден. И ето че този ден дойде!

Днес преди първия звънец при закачалките ме спипа десетокласникът Роберт, по прякор „Роберт организаторът“. Такъв си му е навикът: не спира, не хваща за ръката този, който му е необходим, а именно го спипва. За каквото свари: за ръката, за рамото, дори за врата. Представяте ли си?

Мен ме спипа за ръкава.

— Ще можеш ли да организираш брат си? За вечеринката на горните класове!

Роберт произнася нормално, по човешки само първата фраза, за други обяснения няма време. Започва да говори бързо и изпуска глаголите, сякаш диктува телеграма:

— Новогодишна вечеринка! — Първа част — стихове, класическа музика. Втора — джаз и танци. Класическа музика нямаме. Цялата ни надежда е в брат ти. Твоя.

Веднага прецених, че никога през живота си няма да ми се удаде такъв чудесен случай да се прославим пред цялото училище. Не мога на всички без изключение да съобщя, че брат ми учи в консерваторията, а сега всички до един ще научат! Все пак реших да помъча малко Роберт, за да не мисли, че е тъй просто да спечели брат ми.

— Виждаш ли — започнах аз, — брат ми се готви за конкурса на музикантите изпълнители…

Изпуснах думите „духови инструменти“.

— Вечеринка на учениците от горните класове: само от десетите! — каза Роберт. — Ти си в седми. Но ето ти две покани! За теб и брат ти. Ще го организираш ли?

Какво ще стане с приятелките ми, когато научат, че съм поканена на вечеринка на горните класове! Такова нещо могат само да сънуват! В най-щастливия си сън!…

И въпреки това рекох:

— Трябва да попитам брат си — може новогодишната му вечер да е вече заета. Навярно е поканен на някакъв концерт, а после е на бала на музикантите изпълнители…

— Нашата вечеринка е на двадесет и шести — каза Роберт. — Ще го организираш ли?

Новогодишна вечеринка пет дни преди Нова година! Но какво чудно, веднъж Роберт се изхитри да организира неделен трудов ден в четвъртък.

— Добре — казах аз. — Не е лесно, но ще се постарая.

И взех двете покани.

22 декември

Искам да пиша още нещо за вчерашния ден. Когато се върнах вкъщи, Льова свиреше. Той непрекъснато свири: и сутрин, и вечер. Представяте ли си? Как има търпение! Просто му се чудя. Макар до известна степен да ми е ясно… Това е любимата работа на Льова, а когато човек се занимава с любима работа, веднага незнайно откъде добива и търпение, и воля. Ето например все едно аз да трябваше да уча само по литература, мога да уча денонощно и щях да получавам само шестици. Защото щях да се занимавам с любимата си работа! Но с геометрия, физика и химия… Откъде да намеря толкова търпение? И защо хората трябва да бъдат принуждавани да се занимават с неща, които никога в живота няма да им дотрябват и които са им неприятни и дори противни?! Просто се чудя.

Когато някой влезе в стаята, Льова не прекъсва да свири — като че ли нищо не забелязва. А ние ходим на пръсти.

Но вчера не издържах и му казах:

— Льова, извинявай, но имам важна работа. Молят те да вземеш участие в новогодишния концерт на нашето училище.

Льова мълча няколко мига. Когато го откъсват от музиката му, винаги мълчи няколко мига — като че ли идва на себе си или по-точно като че ли се връща при нас от някакъв друг свят. Така ми се струва…

— Молят те да вземеш участие в новогодишния ни концерт — повторих аз, защото Льова можеше да не чуе първата ми фраза: той бе в другия свят.

— Съгласен съм — каза Льова. — По принцип съм съгласен… Само че да слушаш соло на новогодишна вечер?… Кларнетът звучи по-добре в оркестър. Може би ще е по-добре да поканите целия ни студентски оркестър? Ще бъде по-ефектно.

Само това липсваше. За да направят впечатление цигулките, а брат ми да седи някъде в ъгъла? И за да излиза да се покланя диригентът, а брат ми да се превърне в „незабележимия герой на оркестъра“? Не, аз искам той да е забележим!

— Оркестърът ви просто няма да се смести на нашата сцена — отговорих му аз. — И никой не го е канил. Поканиха теб. Лично! В нашето училище обожават кларнета. Ето две покани.

Сложих поканите на масата и добавих:

— Значи отиваме.

Произнесох решението си твърдо, защото Льова винаги ми се подчинява, нищо, че е по-голям от мен с цели пет години. Казва, че имам „остър практичен ум“. Не ми обяснява добро ли е това, или е лошо. Той изобщо не обича много-много да говори и да обяснява — мисли с музикални образи. Така мислят всички истински музиканти. Чух това по радиото…

— Съгласен съм… — рече Льова. — По принцип съм съгласен. Но акомпаниментът ми?

„Акомпаниментът ми“ — Льова нарича така Лиля, една студентка от консерваторията, която винаги му акомпанира, когато свири соло.

Лиля не само акомпанира на Льова — тя е влюбена в него. Абсолютно ясно е за всички. И затова няма да откаже да свири и на нашата новогодишна вечеринка.

Аз нямам нищо против Лиля да гледа Льова с предани очи и дори понякога ги оставям сами — защото Лиля е дебела, с очила и цялата в лунички — и по носа, и по ръцете, и дори по врата. Изпитвам доверие към грозните жени — те не могат да откъснат брат ми от музиката и това е толкова благородно от тяхна страна!

Забелязах, че и мама предпочита грозничките приятелки. Поне когато предупреждава татко: „Довечера ще ми дойде на гости една очарователна жена“ — той винаги се усмихва иронично и отвръща: „Безумно смелите славим!“. И вечерта най-спокойно отива у съседа ни да играе шах. Не вярва, че мама ще доведе вкъщи някоя очарователна жена.

Готвя се за новогодишна вечеринка. И си представям как ще стане всичко!

Брат ми ще изсвири само една пиеса, само една!

— Какво ще свириш, Льова?

— Трябва нещо по-леко… Като „Пчелата“.

— Не, не такова известно. Трябва да ги поразиш.

Последните думи произнесох наум, за себе си. Льова не обича такива фрази.

— Може би нещо от „Франческа де Римини“?

— Добре!

След „Франческа“ брат ми ще се скрие зад кулисите. Ще му аплодират бясно. Той отново ще излезе уж само да се поклони. Тогава аз ще се изправя и ще кажа:

— Льова, изсвири още нещо. Моля те.

Ще назова някоя творба, която никой от учениците от горните класове никога през живота си не е чувал. Льова ще ме послуша и ще я изсвири. След това ще слезе в салона и ще седне до мен.

А после ще има танци…

— Ще танцуваш само с мен — казах аз на брат сп.

— По принцип съм съгласен… Но ти знаеш, че танцувам лошо. Старомодно…

— Още повече. Да не се изложиш, танцувай само с мен. Закълни се!

— Добре, кълна се.

Разбира се, на мен ще ми бъде по-тежко, отколкото на Наташа Ростова на първия й бал! Тя е била сред възрастни, а те са нормални хора и се държат човешки. Нима можеш да ги сравниш с нашите десетокласници? Нашите непрекъснато правят ехидни гримаси и се присмиват. И са убедени, че са много по-възрастни от възрастните. Според мама точно това показва, че са още съвсем деца, защото, както твърди мама, нито един възрастен няма да пожелае да изглежда по-възрастен, отколкото е. Но десетокласниците не проумяват, че са още съвсем деца. И никой няма да им го обясни — чисто и просто никой няма да се реши. Затова те ще продължат да се представят за уморените „герои на нашето време“, които с нищо не можеш да смаеш. Положително така ще бъде.

Но аз може би ще ги смая. Най-малкото ще ми завидят!

27 декември

Да, първият бал на Наташа Ростова е бил много по-щастлив от моя. Много по-щастлив!… Не зная как пълководците планират военните си операции. Дали се опитват предварително да си представят действията на противника? Може би се опитват… Естествено, това поражда много трудности и съмнения.

Но когато моят „остър практичен ум“ съставя някакъв план, отначало, докато го измислям, всичко върви някак много леко и просто, понеже участниците на бъдещите събития действат, както на мен ми се иска. И в това се състои, струва ми се, главният недостатък на плановете ми. Защото после, в живота, участниците в събитията постъпват другояче, както на тях им се иска. И тогава всичко се преобръща нагоре с краката.

Вчера се случи същото. Просто ме е срам да пиша за това. Но щом съм се хванала да водя дневник, ще пиша. Иначе бъдещите изследователи на живота на брат ми ще срещнат много неясноти. Ще трябва да търсят свидетели, да разпитват. А свидетелите… Не, нека научат всичко от мен. Така ще бъде по-спокойно и сигурно!

Неприятностите започнаха от самото начало.

Сигурна бях, че пред училище ще видя цяла тълпа приятелки шестокласнички и седмокласнички, които ще гледат да се промъкнат на новогодишната вечеринка. Тогава Льова ще ме хване подръка, тълпата ще се отдръпне и ние гордо ще минем през нея към вратата на училището. Там ще стоят двама ученици от горните класове с червени ленти на ръкава. И двамата ще възкликнат в един глас:

— Вие ли сте от консерваторията? За концерта ни? Ние ви очакваме! Съблечете се, моля, зад кулисите.

За да извикат така, аз заведох Льова буквално в последната минута, малко преди да почне вечеринката.

Но пред училище нямаше никаква тълпа. Приятелките ми винаги мечтаеха да се поблъскат малко сред учениците от горните класове. Вчера обаче не бяха дошли.

Винаги така се случва, винаги… Ето например по-рано, още преди да реша окончателно да не се омъжвам, понякога ми се поискваше някое момче да ме види на двора с новата ми рокля. Гладех роклята си, лъжех мама, че отивам на рожден ден на приятелката си. А момчето не излизаше на двора! Или се разболяваше, или родителите му го наказваха за нещо, или леля му от провинцията идваше на гости, все нещо се случваше, така че той, който по цели вечери се разтакаваше из двора, тъкмо тази вечер не излизаше. Пък аз трябваше да стърча някъде два-три часа — нали не мога да се върна от рожден ден след десетина минути! Да, за съжаление винаги така се случва… И вчера така се случи.

Ала най-ужасното стана по-късно, на самата вечеринка. Но по-добре ще е да разкажа всичко поред, за да не се обърквам.

Десетокласникът с червената лента на ръкава се спусна насреща ни.

— От „Варшава“ ли сте? — запита той Льова.

— От Московската консерватория е — отвърнах аз. — Това е брат ми! Той ще свири на концерта ви.

Посочих черния старинен калъф, който Льова наследи от дядо. Льова притискаше калъфа с кларнета, като че ли го прегръщаше. Десетокласникът огледа подозрително брат ми. Стори ми се, че ей сега ще рече: „Я отворете калъфа. Да видим какво има вътре!“. Но той само махна с ръка:

— Минете.

И ние влязохме в хола.

Никой не ни предложи да се съблечем зад кулисите и ние дълго чакахме на опашката пред гардероба.

Десетокласничките, които изведнъж бяха станали по-големи с елегантните си рокли и официални обувки под мишница, приказваха помежду си, че танците щели да бъдат до дванадесет часа през нощта, че училищният ни джаз е подготвил някаква нова програма и че може би дори ще дойде някакъв артист, който пее в ресторант „Варшава“.

Презирах напудрените и напарфюмирани мадами, които не обръщаха на нас с Льова никакво внимание. Поне старинният дядов калъф да ги беше заинтересувал! Най-сетне една от тях се обърна към мен. Аз благодарно й се усмихнах и я поздравих.

— А ти как попадна тук? — запита ме тя.

Презирах тези мадами, но се смущавах пред тях. И заради смущението си още повече ги презирах.

— Тук съм с брат си — тихо отвърнах.

За кларнета и консерваторията, кой знае защо, не посмях да спомена.

Десетокласничката премрежи очи и огледа Льова с такъв поглед, като че ли преценяваше дали си струва да се омъжва за него. Десетокласничките често оглеждат с такъв поглед непознатите мъже. А Льова притисна още по-здраво старинния калъф, сякаш някоя от тях се канеше да му го отнеме.

Брат ми не й направи впечатление — веднага си пролича — и тя се извърна. Естествено! Нали не пееше в ресторант „Варшава“!

— Успях да те убедя в последния момент — взех да обяснявам шепнешком на Льова. — Те просто не знаят, че ти ще свириш… И освен това нашият Роберт организаторът навярно иска да бъдеш изненада за тях.

Льова се позасмя — той изглежда не вярваше, че може да бъде изненада за нашите десетокласнички.

— По принцип те са съвсем прави — каза Льова. — Щом е бал, навярно ще има и танци… Това е съвсем естествено.

Не обърнах внимание на думите му, защото той често говори просто само за да не обиди някого с мълчанието си, а в същото време си мисли за съвсем други неща, за свои работи… „Вглъбен е!“ — казва тогава мама. Може в тези минути да мисли с музикални образи. Навярно и сега правеше така. Защо взе изведнъж да се застъпва за танците?

Но най-ужасното тепърва ни очакваше!

Училищният ни салон е на петия етаж. Двамата с Льова се изкачихме бавно по стълбите. А насреща ни, отгоре, тичаха с високите си токчета ученичките от горните класове — тичаха, както обикновено, някак малко настрани. Пред всяка вечеринка или бал в училище момичетата непрекъснато сноват нагоре-надолу — очакват някого, разглеждат някого… Десетокласничките едва не ни събаряха.

Льова се замисли сериозно за нещо. „Вживява се в музикалните си образи!“ — реших аз. И много се зарадвах — искаше ми се тази вечер да свири по-хубаво от всякога!

Веднъж Льова вдигна очи към мен.

— Не се отвличай! Не се отвличай! — казах аз.

И изведнъж ме попита:

— Най-възрастните учители обикновено преподават в горните класове, нали?

На Льова понякога му хрумват най-неочаквани мисли.

— Да — отговорих му аз. — Защо?

— Горните класове обикновено учат на последния етаж, нали?

— При нас на петия. И какво от това?

— Чудно… Излиза, че не е обмислено добре — старите хора трябва по десет пъти на ден да се качват нагоре без асансьор.

Намерил за какво да мисли пред такъв отговорен концерт! Представяте ли си?

Да, понякога на моя Льова му хрумват най-неочаквани мисли. Помня, веднъж пътувахме с него в тролейбуса. Тролейбусът беше претъпкан. Спря пред университета, студентите си пробиват път към вратата, закъснели са, както обикновено. Един младеж с очила запита Льова:

— Слизате ли?

А Льова се обръща, усмихва му се и го пита:

— Тук ли учите? Интересно в кой факултет?

Шофьорът беше отворил вече автоматичната врата, всички се бутат към изхода, а той пита: „В кой факултет?“.

Представяте ли си?

Льова, естествено, си има странности. А може би така и трябва да бъде? Всички велики хора са били малко занесени.

На петия етаж ни посрещна Роберт организаторът. Долу, разбира се, не можа да слезе! Щеше да се унизи. Дори не се здрависа и не се запозна с Льова — не обича да си губи времето с дребни работи. Веднага заговори, както си му беше навикът, изпускайки глаголите, припряно и делово:

— Инструментът у вас? Момичето, което ще ви акомпанира тук, отдавна… Чудесно. Първата част наред. Зад кулисите!

Льова се помъкна към кулисите.

— Ти — в салона! — изкомандва Роберт.

Тръгнах към салона.

Свободни места почти нямаше вече. Само на предпоследния ред имаше. Седнах, а на стола вляво от мен трябваше да седне Льова след триумфа си на сцената. Сложих на стола кърпичката си.

— Моля, позволете ми да се изсекна!

Отзад се изпискаха. Обърнах се и видях Рудик, ученик от горните класове, известен на цялото училище лудетина, който, дори и на погребения, правеше маймунджилъци. Всяко училище си има по някой Рудик. Винаги сядат на последния ред. Нашият Рудик се беше излегнал на стола и опрял краката си на облегалката на моя стол. Сега разбрах защо моето място беше свободно — никой не искаше да седи пред Рудик. Дяволски ми вървеше тази вечер!

И въпреки всичко най-ужасното тепърва ме очакваше.

От сцената Роберт организаторът обяви, че първата част ще бъде много сериозна.

— Чудесно — тъкмо ще се посмеем! — провикна се Рудик.

Най-напред някакъв участник в драматичния кръжок взе да декламира Лермонтов:

— „Сам излизам на поле широко!“

— На самостоятелния живот! — провикна се Рудик.

Приятелите му се закискаха.

След това някаква участница в хореографския кръжок изпълни „Индийски танц“.

— Хинди-руси бхай-бхай! — извика Рудик.

— Бхай, бхай! — подхванаха приятелите му.

Всички започнаха да се обръщат и да му шъткат. Той това и искаше — бе в центъра на вниманието.

С „острия си практичен ум“ веднага съобразих, че ако Рудик мълчи, докато Льова свири, това ще направи на всички огромно впечатление. Всички ще решат, че кларнетът на Льова е смаял дори Рудик. Ала как да стане това?

Веднага промених плана си на действие. Сега вече не биваше да показвам, че Льова ми е брат. Трябваше да крия! Макар и временно…

Знаех, че в първата част ще има всичко на всичко три номера. Когато индийският танц беше към края, аз се обърнах към Рудик и му казах:

— Сега ще свири един много талантлив музикант. Бъдещ лауреат! От Московската консерватория…

— Да му се изкихам на фасона! — отвърна ми Рудик.

— Опасно е да се киха — рекох аз. — Музикантът е много нервен. Неотдавна по време на едно негово изпълнение някой в залата кихнал и той престанал да свири… И поискал кихащият да напусне залата.

— Чудесно — тъкмо трябва да изляза… Едва седя!

— Той не само ще поиска да напуснеш. Но ще те изложи пред целия салон! Много е нервен. Понеже е талантлив! Не те съветвам да се заяждаш.

— Класика ли ще ни стърже? — запита Рудик.

— Естествено!

— Спи, моя радост, заспи!… — пожела си Рудик.

И буквално се излегна, опрял както преди краката си в облегалката на моя стол. Плъзнах се напред заедно със стола… Но не казах нищо — нека се преструва, че спи. Намери изход от положението!

А Льова вече беше излязъл на сцената… Всички очакваха Рудик да се обади, да се закиска от последния ред, но беше тихо. И някак тържествено.

За първи път гледах брат си от салона.

Външността му не беше никак артистична. Не, артистично беше само лицето му — едно такова зареяно някъде. „Вглъбен е!“, както казва мама. Още не беше започнал да свири, но вече мислеше с музикални образи. Това ми беше съвсем ясно.

Но всичко друго у него съвсем не беше за сцена. Фигурата му прегърбена, сякаш замислена. Костюмът му бе изгладен (лично аз го бях гладила), но изглеждаше омачкан и висеше като чужд.

„Ще ходя вече с него по шивачите! — реших твърдо аз. — И ще му поръчвам най-модните дрехи. Той ще ме проклина, ще се дърпа, ще смята, че го откъсвам от изкуството му. Но аз се принасям в жертва — нека мисли лошо за мен, нека ме смята за празноглава модаджийка! Все някога ще разбере… Да, ще разбере, че както сестрите на великите хора, съм поемала върху себе си всичко делнично, най-неблагодарното.“

Но засега по шивачите с Льова още ходеше мама, а тя имаше изостанал вкус. И нашите изтупани контета от първите редове навярно се присмиваха на брат ми.

След това излезе с нотите Лиля. Забелязала съм, че жените, които акомпанират, обикновено са възрастни и грозни. На техния фон певците и музикантите изглеждат особено ефектно. Но сега тъкмо Лиля спаси положението. Държеше се като на истински концерт: излезе с уверена стъпка, с независимо вдигната глава, поклони се строго. И нашите контета заръкопляскаха. След това тя седна по-удобно на стола и постави нотите. Обърна лице към Льова и както правят истинските акомпанятори, очаквайки сигнала, буквално впи очи в него… Всичко беше както на истински концерт. И взе акъла на учениците от горните класове.

Лиля удари клавишите и Льова засвири „Разказът на Франческа“. Не чувах как свири — вълнувах се. И гледах седналите край мен: някои бяха притворили очи — така се слуша само хубава музика. След това заръкопляскаха… Ръкопляскаха всички, но не много дълго. Може би беше по-добре Льова веднага да отиде зад кулисите — тогава щеше да се наложи да го извикат обратно на сцената и всички щяха да ръкопляскат по-силно. А така всички разбраха, че ще изсвири още нещо, и не се стараеха много-много.

Мисля, че артистът на сцената трябва да изглежда недостъпен и загадъчен. Така е по-интересно дори и за зрителите. Нима е приятно да си представиш, че артистът е също такъв човек като теб самия? Че можеш без много церемонии да отидеш при него и да го тупнеш по рамото?…

А Льова изведнъж се усмихна, като че ли си беше вкъщи, махна с ръка и засвири любимия си „Полет на бръмбара“.

Пак му ръкопляскаха, но сега по-малко, отколкото първия път. Неочаквано на сцената изтича Роберт организаторът, като делово поглеждаше ръчния си часовник. Зашепна нещо на ухото на брат ми. Льова отново се усмихна, като че си бе у дома, и обяви какво ще изсвири сега…

Не беше още свършил, а Роберт организаторът пак излезе иззад кулисите. Все така делово поглеждаше часовника си и същевременно повдигаше рамене. Отиде при Льова и пак му зашепна нещо на ухото. А брат ми закима добродушно и безропотно: с една дума, съгласен съм, моля… Представяте ли си?

Стана ми страшно — нима пак ще свири? Според плана, който си бях направила вкъщи, трябваше да стана и да го помоля: „Льова, изсвири още нещо… Моля те“. Сега ми се искаше да стана и да извикам: „Моля те, престани да свириш!“.

За в бъдеще, естествено, ще ходя с брат си на всичките му концерти. Ще го науча да бъде горд! Нека първо зрителите му се помолят, да му се поумилкват… Едва тогава да изсвири нещо на бис. Нима може артистът толкова лесно да бъде убеждаван? Той трябва да бъде загадъчен и недостъпен!

Най-сетне Льова свърши.

— Добро утро! — обади се Рудик отзад. И се престори, че се събужда. Но аз вече не му обръщах никакво внимание.

— Да поздравим нашите гости! — провикна се Роберт организаторът. — Да ги поздравим с Новата година!

До Нова година имаше още цели пет дни, но всички закрещяха от местата си: „Поздравяваме ги!“.

Сега и Лиля стана за първи път от стола си. Бавно събра нотите си, сдържано се поклони и посочи Льова — с една дума, главната заслуга принадлежи на него! Държеше се като на истински концерт.

А Льова пак се усмихна свойски, сякаш в салона седяха наши роднини. Представяте ли си? Ужасно беше!

Но все пак най-страшното тепърва ме очакваше. Вече беше съвсем близко, съвсем скоро…

За него ще пиша утре. Защото мама два пъти вече ми напомни, че е време да си лягам. Не може да разбере какво пиша. Не й е удобно да наднича. Другите родители не се стесняват — надничат в тетрадките на децата си и дори ги измъкват от ръцете им. Моята майка обаче никога няма да си позволи такова нещо — тя е много интелигентна. Льова прилича на нея.

Отначало мама мислеше, че пиша съчинение. И дори се радваше. Аз обаче й казах, че не е съчинение, но какво е всъщност, не й казах.

— Ако със същото увлечение учеше уроците си! — възкликна мама. — Съвсем не мислиш за бъдещето си.

Но аз именно за бъдещето мисля. Затова си водя дневник.

28 декември

Преди да започне втората част на вечеринката, от салона изнесоха всички столове. Натрупаха ги в коридора. И коридорът изведнъж стана тесен, а салонът — два пъти по-голям отпреди. На сцената поставиха накичени изкуствени елхички.

— Ах, каква прелест! — пискаха момичетата. — Колко необикновено! Оригинално! Синтетика!…

Десетокласничките, неизвестно защо, много обичат синтетиката. Но въпреки това не вярвам, че изкуствените елхи им харесват повече от истинските — онези, които дъхат на гора и сняг. Просто им се искаше да пищят и да се възхищават. Бяха в тържествено настроение.

Момичетата изобщо ме дразнеха. Всичките имаха разкошен вид! В гардероба не се забелязваше много, защото още не бяха в целия си параден тоалет, а някои бяха дори с палта. Но да имаш модно палто е много по-трудно, отколкото да имаш модна рокля, затова зиме жените не изглеждат така докарани, както лете. Отдавна съм го забелязала.

В първата част на концерта момичетата седяха и роклите им не се виждаха много добре. Но сега всички блестяха с големите си деколтета!

Аз рязко се отличавах от всички. Роклята ми беше ученическа, затворена догоре. Якичката стигаше чак до брадичката. И аз веднъж исках да си ушия рокля с деколте, но шивачката ми каза, че не ще имам полза, понеже още няма какво да показвам. Точно така ми каза: „Няма какво да показваш. Ключиците ти стърчат като някакви метални конструкции…“. Добре ми го рече, нали? Отдавна съм забелязала, че частните шивачки са твърде безцеремонни. Защото всички им се подмазват и ги гледат в устата, като че ли са някакви мъдреци.

С една дума, момичетата имаха разкошен вид. И аз страшно губех на техния фон. Убедена съм. Затова пък до мен седеше брат ми Льова, бъдещият велик маестро! Хванах го подръка. И момичетата ме поглеждаха със завист. Надали някои от тях са имали възможността да се разхождат подръка със студент от консерваторията!

— Какво ти шепнеше на ухото? — запитах Льова.

— Трябвало да дойде някакъв певец…

— От ресторанта ли?

— Май че да. И ме помоли да посвиря още…

— Да беше поканил Гилелс! Да запълва времето, докато дойде певецът от „Варшава“!…

— По принцип не ми беше трудно да им помогна.

Любимото занимание на Льова е да помага на някого. Някои от приятелите му успяха вече да се оженят. Представяте ли си? Побързаха! Идват при Льова пред изпит и когато се скарат с жените си. И той помага на всички. Страхувам се, че силите му ще отидат само за това.

А певецът от ресторанта изобщо не се появи. Пропускайки глаголите, Роберт обяви от сцената:

— Малка промяна: певецът от ресторант „Варшава“ — уви! Но Варшава е тук, с нас! Нашата любимка Алина със съпровод на училищния джазов оркестър! Полски естрадни песни!

Момчетата закрещяха: „Ура!“. Момичетата лекичко изръкопляскаха. Съвсем лекичко — те не обичат Алина, завиждат й.

Не завиждах на Алина — в нашето училище тя беше, както казват, извън класацията. Глупаво е да завиждаш на онези, които са извън класацията. Освен това драго ми стана, че момичетата с големите деколтета веднага притихнаха и оклюмаха нос. Знаеха, че момчетата ще се възхищават от Алина, а да й съперничат беше безполезно.

Така понякога жените излизат тъжни от някой филм, в който главната роля играе някоя красавица. Забелязала съм, че дори известно време не поглеждат спътника си. Навярно се страхуват, че ще бъдат сравнявани. Не, никога няма да се омъжа. Това е съвсем сигурно!

На вечеринките ни Алина винаги пее джазови песни на полски език. Когато излезе на сцената, аз й заръкоплясках с всичка сила от благодарност, че постави нашите момичета на място.

Момичетата явно бяха тъжни и злобно поглеждаха Алина. А някои се държаха неестествено и се смееха пресилено. Забелязала съм, че жените често пъти се смеят именно когато им се плаче.

Изобщо и аз не обичам красивите момичета. Те никога не забравят, че са красиви, и затова никак не е лесно да се разправяш с тях. Ала снощи бях благодарна на Алина и за това, че не дойде певецът от ресторант „Варшава“, когото всички очакваха повече, отколкото Льова. Макар Алина да нямаше абсолютно нищо общо с това. Но тя пееше вместо певеца и затова й ръкоплясках. По-точно и за това. А ми се искаше и на Льова да хареса училищната ни вечеринка, на която го домъкнах. Затова му зашепнах на ухото:

— Алина чудесно знае полски. Като руския!…

Алина не само пее на полски, но и се явява в ролята на красивата полякиня от списание „Екран“. Тя е ефектна блондинка, с права коса, която пада на очите й и дори закрива едното око.

— Косата й е абсолютно нейна — пошепнах аз на Льова.

— В какъв смисъл?

Льова не разбира елементарни неща, защото, както мама казва, „не е от този свят“.

— В смисъл че не я боядисва — обясних аз. — Това е естественият й цвят!…

Алина пееше тихо и всички в салона, особено момчетата, просто спираха да дишат. А Алина дишаше с пълни гърди. Така поне ми се струваше, понеже дишаше в микрофона.

Аз малко фъфля и от дете се отнасям някак враждебно към буквите „ж, ш, ф“. Убедена съм, че те са най-неблагозвучните букви в цялата азбука. Неслучайно в художествените произведения положителните герои никога не фъфлят, фъфлят само отрицателните.

Но когато Алина пее полски песнички, започва да ми се струва, че тези букви не са чак толкова лоши. Думите, които тя почти шепне в микрофона, се състоят само от тях, а излиза доста красиво и задушевно.

Момчетата й аплодираха като обезумели и дори свиреха, което за тях е висш израз на радост и възторг. На Льова никой не свири след „Франческа“. Обидно. Забелязах обаче, че мнозина аплодират на Алина и скришом поглеждат Льова. Как не! Всички се интересуваха как студентът от консерваторията ще оцени пеенето й. Професионалист! Ама че типове са тези ученици от горните класове — за нищо на света няма да си признаят открито, че един студент от консерваторията е авторитет за тях. За тях изобщо не съществуват авторитети! Но скришом ще поглеждат как реагира. Ама че типове!…

Льова забеляза, че го поглеждат, мушна черния си калъф под мишница и взе да ръкопляска, сякаш беше на концерт на Давид Ойстрах. Реших, че иска да ми достави удоволствие — нали толкова му хвалих Алина!

Когато Алина свърши да пее, тя реши да скочи в салона направо от сцената. Това, разбира се, беше много ефектно. Момчетата забравиха мадамите си и се спуснаха да й помагат. И тогава се случи нещо съвсем неочаквано: нашият Льова, винаги бавен и недосетлив, сега също се спусна към сцената и подаде лявата си ръка на Алина. С дясната си държеше старинния дядов калъф.

Обидно ми беше, че Льовината ръка се загуби в гората от други ръце и с нищо не се отличаваше от тях. И самият Льова се загуби някак сред по-големите ученици. Но Алина съгледа от сцената Льовината ръка и, представете си, се опря точно на нея. Да, на нея! Льова целият се изчерви на петна, сякаш някой му бе зашлевил плесници. Той изобщо често се изчервява. Но винаги е имало основание за това. А сега нямаше основание.

Когато Алина скочи в салона, Льова й благодари. Пита се, за какво? За какво? Тя трябваше да му каже благодаря — той й подаде ръка, а не тя на него. Ставаше нещо странно.

Училищният ни естраден оркестър засвири танго. „Сега като почнем танца, ще кажа на Льова, че изобщо не смятам Алина за приятелка — реших аз — и не искам да се върти около нея заради мен!“ В същия миг брат ми се наведе към мен. „Аха, не забрави обещанието си! — рекох си аз. И изтрих дланите си о студената, боядисана с блажна боя стена — бяха се поизпотили. — За първи път ще танцувам на вечеринка на учениците от горните класове!…“

— Моля ти се, подръж малко — каза ми припряно Льова. И старинният дядов калъф се намери под мишницата ми.

А Льова вече беше пак при сцената и подаваше ръка на Алина — канеше я на танц. Отново изтрих дланите си о студената стена.

О, как ненавиждах в този миг Алина! Ненавиждах дори името й — толкова рядко и красиво. Нали на мен всички ми викаха просто Женка. „Име от среден род — шегуваше се татко, — не можеш разбра женско ли е, или мъжко.“ Няма що, хубаво понятие за справедливост: сам ми лепнал това име в чест на някаква негова любима леля, а сега се подиграва! Никога не бях виждала тази леля — умряла десет години, преди да се родя. И съвсем не ми е ясно защо родителите ми бяха решили да й направят подарък за моя сметка?

Изведнъж всичките ни мадами с дълбоки деколтета взеха да ми се струват мили и симпатични в сравнение с Алина! Тя беше причината Льова да забрави сестра си, решила да му посвети целия си живот! Но не е там работата. Тя накара брат ми да се държи така, като че ли по нищо не се отличава от десетокласниците, до един влюбени в нея. Тъкмо за това я ненавиждах!

Алина през цялото време гледаше Льова право в очите и някак многозначително. Преструвки! Чисти преструвки! Льова не би могъл да й хареса, както и песничките й не биха могли сериозно да му се харесат. Попрегърбен, непохватен, с костюм, който винаги изглеждаше чужд и смачкан, той съвсем не беше по нейния вкус. Цялата работа е в това, че той е студент от консерваторията и че има блестящо бъдеще! Затова го гледаше право в очите, като че се мъчеше да го омагьоса.

За щастие Льова не забелязваше погледа й — той беше навел глава и изучаваше краката си. Той винаги гледа в краката си, когато танцува.

Никой не ми обръщаше никакво внимание. Стоях сама и за да не преча на танцуващите, се притисках с гръб о хладната стена. Блъскаха ме и дори не ми се извиняваха. А някои ме питаха като десетокласничката при закачалките: „Женка, как попадна тук?“, „Какво правиш тук, Женка?“. И нямаше кой да ме защити — брат ми танцуваше с Алина!

Сетих се за Лиля. Льова дори не се заинтересува къде е „акомпаниментът“ му. И това ми било рицар!

Спомних си, че Лиля веднъж каза: „Професионалният артист не бива да се появява сред зрителите в деня на концерта си“.

„Умна жена! Разбира се, че не бива! — мислех си аз. — Тогава ще бъде загадъчен и недостъпен. Иначе за всички ще стане обикновен човек, абсолютно равен на тях и безинтересен. Като брат ми, когото десетокласниците преспокойно настъпваха. Като че ли наистина по нищо друго не се отличава от тях, като че ли не той, а някой друг ще участва в конкурса на музикантите изпълнители!“

След тангото Льова дойде при мен толкова червен, сякаш му бяха зашлевили още няколко плесници. Беше много развълнуван. Никога не го бях виждала такъв. И не искам да го видя.

— Нали се закле да танцуваш само с мен — казах аз.

— По принцип си права — едва си пое той дъх. — Но нали умея да танцувам само танго… Ти знаеш. В туиста ще изглеждам смешно…

— А не можеш ли изобщо да не танцуваш с нея? Такава мисъл не ти ли мина през ума?

Когато хората „не от този свят“ вършат грешки, с тях трябва да се говори рязко и прямо. В името на тяхното спасение!

Ала не успях да спася бедния си брат. Оркестърът засвири туист. И Алина, отблъсквайки момчетата, които я канеха, сама дойде при Льова. Представяте ли си? Сама дойде! И това ми било красавица! И това ми било горда жена! Съвсем си е загубила достойнството. И Льова, който изобщо не умееше да танцува туист, тръгна да играе.

Алина го учеше. Сега и двамата гледаха в краката си. Тя учеше Льова на такова просто нещо като някакъв си туист, но се държеше така покровителствено, като че ли му обяснява как трябва да се живее на този свят.

А аз отново се притисках до хладната стена. Отново ме блъскаха и питаха как съм се промъкнала на вечеринката.

Нормалните хора показват това, което им е изгодно. А онова, което им е неизгодно, крият колкото се може по-дълбоко. Брат ми танцуваше лошо, а Алина го караше да прави най-трудни стъпки. Защо? Може би искаше да го направи за посмешище пред приятелите си? Те изобщо не смятат за хора онези, които танцуват лошо.

И десетокласниците вече поглеждаха брат ми отвисоко и с насмешка — в танците бяха по-силни от него. Алина им даде възможност да почувстват превъзходство над брат ми и затова я ненавиждах.

Мечтаех училищният ни оркестър по-скоро да млъкне, въпреки че преди много обичах да го слушам. Но той не спираше. Не спря, докато отдолу не дойде гардеробиерката и не каза на Роберт организатора:

— Нямам намерение да ви пазя дрехите до сутринта…

Тогава вечеринката свърши.

Льова дойде при мен и протегна ръка за старинния дядов калъф. Аз го скрих зад гърба си и казах:

— Май вече не ти е нужен.

— В какъв смисъл?

— В такъв, че, изглежда, имаш намерение да постъпваш в хореографското училище? По-добре обаче иди в цирковото — там подготвят клоуни. Ти днес добре се прояви в този жанр.

Може би разговарях с Льова твърде откровено и рязко. Но аз имам право да му говоря така. Нали съм решила да му посветя целия си живот. Длъжна съм да го спася от Алина! На какво може да научи тя брат ми? Да пее естрадни песнички ли? Какво общо имат? Пък и въобще Льова сега няма право да се влюбва! Трябва да се готви за конкурса. И да работи от сутрин до вечер. А не да се влюбва! Трябва да го спася, да го предпазя. И аз ще сторя това!

Но не беше тъй просто да се спаси Льова. Нали е „погълнат в себе си“. А когато хората, „погълнати в себе си“, си втълпят нещо, не е възможно нищичко да им обясниш. Като пощурели се хвърлят в огъня.

— Алина е сама. А е късно — каза Льова. — Ще я изпратим до вкъщи.

— Единственото нещо, което не я заплашва, е самотата! — възкликнах аз. — Ще видиш, че всички наши кавалери ще се помъкнат след нея…

Защо казах тази глупашка фраза? Забелязала съм, че на мъжете нищо не действа така силно, както успехът на жената пред много мъже наведнъж. Същото се отнася и за момчетата. Затова, забелязала съм, всеки клас непременно си има по една общопризната красавица. И най-често тя съвсем не е по-красива от другите момичета. Просто веднъж случайно се влюбили в нея две момчета едновременно. А другите решили, че щом двама едновременно тичат подир нея, значи си заслужава. И почнала верижната реакция!

Когато изрекох съдбоносните думи, че Алина не я заплашва самота, Льова се усмихна някак болезнено, разпери безпомощно ръце (ще рече, нищо не може да се направи) и каза:

— Да, разбирам… Има успех.

— Евтин успех! — извиках аз.

Но грешката не можеше вече да се поправи. И ние тръгнахме да изпращаме Алина. А тя живее в съвсем противоположна посока от нас.

Мълчах почти през целия път. Да си кажа правичката, в присъствието на Алина аз, неизвестно защо, се смущавах. И дори, без да искам, понякога се съгласявах с нея. И Льова се съгласяваше с всички глупости. Гледах го изумена. И дори с известен страх — стори ми се, че е оглупял и изобщо е станал съвсем друг човек. Впрочем спомних си, че много велики хора са обичали разни нищожества и в тяхно присъствие просто оглупявали. Нима и моя брат го очаква такава участ?

Алина просто не млъкваше. Само че говореше в кожената си яка.

— Пазя си гърлото — обясни тя.

Чухте ли? Значи си въобразява, че е певица! Виждате ли, гърлото й представлява такава огромна ценност, че трябва да се пази! Но досега нямах щастието да чуя истинския й глас — първо пя в микрофона, а сега говореше в кожената си яка.

— По принцип трябва винаги да пазите гърлото си на топло — изрече брат ми Льова.

Тази фраза много се хареса на Алина и в благодарност тя призна на Льова, че кларнетът е любимият й музикален инструмент. Представяте ли си? Можела да слуша кларнет от сутрин до вечер.

И освен това можела денонощно да слуша саксофон.

Добре поне, че не сравни кларнета с барабан. Или с някой друг ударен инструмент. Мислех, че Льова дълбоко ще се възмути от сравняването на любимия му кларнет със саксофона. Но Льова не се възмути. Напротив, съгласи се с Алина:

— Да, саксофонът притежава оригинални средства за музикална изява…

Но най-чудното беше, че и аз, неизвестно защо, казах, че обичам саксофона. Тези красиви момичета имат удивителна власт над хората. И са способни да превръщат всички наоколо си в абсолютни идиоти!

— На другия ден след Нова година — каза Льова — ще имаме концерт на студентите от втори курс. В Малката зала на консерваторията…

Дразни ме навикът на Льова да уточнява всичко. Какво значение има дали концертът ще бъде в Малката или Голямата зала? Можеше просто да каже: „В залата на консерваторията“. Защо непременно трябва да уточни, че е във втори курс, иначе, не дай боже, хората ще помислят, че е в пети! И бъдещия си конкурс винаги нарича с пълното му название: Общоруски конкурс за музиканти, изпълнители на духови инструменти. Макар че може да се каже просто и много по-кратко, конкурс за музиканти изпълнители. Нека мислят, че е изобщо за всички музиканти и че не е общоруски, а общосъюзен и дори международен! Ама не, Льова трябва да каже всичко точно, както си е. Странен характер!

— За мен ще бъде голям подарък, ако дойдете на концерта — каза Льова.

Човек може да си помисли, че кани Евгений Светланов. Голям подарък!

— Дайте си телефонния номер: ще ви се обадя в навечерието — отвърна Алина.

То се знае, като всяка красавица, тя е много заета!

— Не, може да не успеете да се свържете. По-добре е да се уговорим още сега — настояваше Льова. — Така е по-добре, нали, Женя?

— Разбира се — казах аз.

Исках да го нахокам за поканата, но вместо това казах: „Разбира се“. Езикът ми се беше просто побъркал! Бях като хипнотизирана.

Най-сетне Алина се съгласи да дойде на концерта. Как иначе — нали така много обича кларнета!

— Ще ви чакаме пред входа — каза Льова.

Няма съмнение — беше влюбен.

— Но и вие ще ми поднесете подарък, нали! — рече кокетливо Алина на сбогуване.

Льова направи такава физиономия, сякаш беше готов да й даде всичко, каквото тя пожелае.

— Съгласете се да свирите соло в нашия естраден оркестър! Ще бъде така оригинално: музикант професионалист участва в училищен джаз!…

Студеният въздух ми заседна в гърлото. А Льова най-спокойно отговори:

— По принцип това е възможно…

— Условихме се — каза тя. И се скри във входа.

Аз веднага се освободих от хипнозата й.

— Остана и във фоайе да свириш! Като горкия ни дядо! — креснах му аз. — Помни ми думата — така ще свършиш!…

29 декември

Смъртна заплаха е надвиснала над целия ми живот! Ако Льова отиде да свири в училищния джаз, може да му хареса — нали по дядова линия има такава опасна наследственост. И после може наистина да поиска да свири във фоайетата преди прожекциите. А хората в това време ще дъвчат сандвичи…

Тогава няма да мога да му посветя целия си живот. Музикантите, които свирят във фоайетата, нямат право да „бъдат не от този свят“ и някак не е прието човек да им посвещава живота си. Такова право имат само великите музиканти!

Ами ако Льова не стане велик или поне известен? Какво ще правя тогава? Всичките ми планове ще отидат на вятъра. И аз като съученичките си ще трябва да си измислям професия, да зубря и да гоня бележки. Ще трябва да стана като всички…

Но аз, разбира се, не мисля за себе си. Важен е Льова! За него съм готова на всичко! Истинските сестри често се намесват в личния живот на братята си. И не чакат благодарност. И аз ще се намеся! Льова ще забрави Алина, ще се подготви добре за конкурса и ще спечели първото място! И тогава ще мога да му се посветя цялата, без остатък!

— Нима не виждаш, че цялата е неискрена и фалшива? Цялата!? — казах му аз. — Кларнетът бил любимият й инструмент! Че има ли в света поне един нормален човек, за когото кларнетът да е любимият инструмент? Има ли такъв човек? Няма!

— Това е твое лично мнение — рече Льова.

— Това е факт, а не мнение! Надявах се, че ти ще станеш първият в света велик кларнетист! Но напразно… И нима мислиш, че тя наистина знае полски? Просто зазубря думите и ги повтаря безсмислено. Сега всеки певец, дори ако ще да е от Гваделупа, пее „Подмосковските вечери“ на руски. И да не мислиш, че знае руски? Същото е и с нея. Просто глупаво беше да помислиш, че знае полски. И косата й е боядисана…

— А може би носи и перука? — пресече ме Льова с усмивка. Беше готов да я защитава. Това е ужасно. — Преди говореше съвсем друго: и за косата, и за полския език. Не бива така бързо да си променяш мнението. И се съгласяваше с нея, когато я изпращахме и разговаряхме.

— Съгласявах се иронично. Все едно насмешка…

— Извини ме, но не почувствах иронията ти. При това тя би била неуместна.

— Ти я обичаш?! — възкликнах аз.

Не ми отговори. Но аз разбирам — безполезно е да разговарям с него. Трябва да действам! И ще действам…

30 декември

Днес е последният ден от втория срок. Ние, разбира се, написахме с тебешир на дъската: „Последен ден — мързелувай без свян!“. Учителите четат и се преструват, че се сърдят.

От утре започва ваканцията! Обожавам ваканцията. Учителите ще си починат от нас, а ние ще си починем от тях. Затова всички сме в добро настроение.

В междучасията абитуриентките летят из коридора, шушукат си, уговарят се с кого ще посрещат Новата година. Отдавна съм забелязала, че за най-простите неща, кой знае защо, обичат да говорят шепнешком и с тайнствен вид. Така им е по-интересно!

И учителите, естествено, също ще посрещат Новата година. В час по литература се мъчех да си представя как ще правят това. Изобщо често ми се иска да си представя живота на нашите учители. Особено на учителките ни. Викаме им „училки“. Какви са мъжете им? Как се държат вкъщи? Нима и химичката ни, която за две години нито веднъж не се усмихна и на всички ни говори на „ви“, вкъщи целува мъжа си? И той я целува?… Интересно как правят това? Но те сигурно го правят, тя носи халка. Дебела, старомодна, но все пак венчална халка! Значи вкъщи се целува… Представяте ли си? А може би има и деца…

Всички са в добро настроение. Дори химичката ни пожела полезна почивка. Не щастлива, а полезна!

Но на мен ми е тежко на душата. Нещо ми тежи. Алина ми тежи! Съзнателно се мъча да се отвлека със странични мисли, ала не мога. От ума ми не излиза — Льова ще свири с училищния ни джаз! Ще свири соло! А после може да стигне и до фоайето. Ако не го спася!

Пиша в час… Забелязала съм, че последните дни и часове (било то в пионерския лагер или във влака, или в училище) винаги се точат страшно бавно. Просто сили не ми останаха.

Ето най-сетне и звънеца! Не ни забрави, миличкият! Излизам в междучасие…

Започна последният час. Математичката не може да понася да се разсейваш. Ако забележи, веднага ще те изпита. Обидно е, разбира се, да загинеш в последния бой, но трябва незабавно да запиша всичко в дневника си. Трябва да разкажа какво се случи буквално преди една минута, в междучасието. Направих смела, решителна крачка! Заради Льова, заради музикалното му бъдеще! Дали ще оцени някога това?

В последното междучасие абитуриентките продължаваха да летят из коридора, да си шепнат и да се прегръщат (много обичат да се прегръщат).

Алина не отиваше при никого — всички отиваха при нея, защото тя е нашата прима, извън класацията.

Но Алина сама дойде при мен, а аз дори не трепнах, не направих нито крачка към нея. Усмихна ми се с дългото си и красиво око, което, не зная защо, ми прилича на дълга синя мидичка. Другото й око никога не бях виждала — то бе винаги закрито от прав златист кичур.

Привлече ме към себе си, лекичко се наведе и притисна бузата си в моята. Представяте ли си? Нашите седмокласнички едва не умряха от завист. Мислено, разбира се. А аз дори не трепнах.

— Какви са показателите ни? Дядо Мраз ще бъде ли доволен? — запита ме Алина.

Реших този път за нищо на света да не се поддавам на хипнозата й. За нищо на света!

Показателите, тоест бележките ми за втория срок, никак не ги биваше.

— Какво значение имат бележките? — отвърнах аз.

Тя пак притисна бузата си в моята. И момичетата ни отново си умряха от мъка. Но аз бях студена и невъзмутима.

Знаех, че кандидатките за женитба гледат да се сприятелят с родителите на годеника си, да ги спечелят като съюзници. Алина не беше още стигнала до мама и татко, започна с мен. Ясно. И аз не отвърнах на ласката й.

— Честита Нова година — рече Алина. — На тебе и на нашите общи познати!

Така силно подчерта общи познати, че ми призля. Нямахме никакви общи познати — говореше за Льова.

— Ще се видим чак догодина — продължаваше тя. — Мястото и часът на срещата същите ли са?

Тогава направих решителна крачка.

— Знаете ли, Льова ме помоли да го извините… — казах й тихо, за да не чуе никой. — Срещата ни няма да се състои.

— Няма да се състои ли? — Алина сякаш искаше да ме разгледа по-добре, отметна златистия си кичур и аз за пръв път видях и двете й очи. Само че в този миг те не приличаха на дълги сини мидички. Бяха кръгли от учудване. Дори малко ми дожаля. Но потиснах слабостта си. Още по-лошо, ако Льова наистина й харесваше — само това оставаше да започнат любов в навечерието на конкурса за музиканти изпълнители!

— Има си годеница — казах аз. — Ще й бъде неприятно… Разбирате, нали?

— Сгоден ли е? — запита тя с насмешка. Но насмешката й беше някак неспокойна и нервна.

— Ами да… Може да се рече, че е сгоден. Отдавна, от детски години. С момичето, което му акомпанира.

— С онази…

— Да — прекъснах я аз, — тя не е красива. Но имат общи идеали! Сближи ги музиката. Те се обичат…

Лъжех в името на спасението на брат ми. Дали той ще оцени някога това?

3 януари

Вчера се състоя концертът на студентите от консерваторията… Започна в седем и тридесет вечерта, но ние с Льова отидохме един час по-рано и зъзнахме на улицата. Виждате ли, Льова се боеше, че Алина може да сбърка и да дойде един час по-рано, понеже някои концерти започват в шест и тридесет. Представяте ли си? Докъде е стигнала работата!

Навярно съвсем щяхме да се вкочаним, ако Льова не се припознаваше във всяко облечено с вкус момиче, което се появяваше в далечината. Тичахме към него, момичето се спираше уплашено или се отдръпваше встрани. А ние се извинявахме и се връщахме на поста си пред входа. Така поне се постопляхме.

— Интересно как ще държиш кларнета със замръзнали пръсти? — казах аз. — Добре поне че не свириш на роял. Или на цигулка. Отивай!… Аз сама ще я посрещна.

Ами! Льова не искаше и да чуе. Мама винаги казва, че той е много целенасочен човек. Общо взето, това не е лошо. И дори е хубаво. Но когато целенасоченият човек се влюби, не можеш нищо да направиш. Не можеш нищо да му обясниш.

Великите хора имат право на странности и трябва да им ги прощаваме. Защото великият човек, от една страна, целият е „погълнат в себе си“, а от друга — не е на себе си. Разбирам. Но вчера Льова не беше на себе си не като забележителен човек, а като всички наши десетокласници, влюбени в Алина. Ето защо не исках да му прощавам! Необикновените хора трябва да имат необикновени странности. Когато у Льова се появят подобни странности, веднага ще му ги простя! Без да се колебая… Честна дума! Но снощи не му простих…

Лиля смята, че истинският артист не бива да се появява сред зрителите в деня на концерта си. А Льова буквално тичаше към зрителите си и насмалко не ги спъваше, ако му се стореше отдалеч, че се е задала Алина. Льова имаше много познати сред зрителите и всички питаха:

— Кого чакаш тук?

И Льова започваше подробно да обяснява, че чака една десетокласничка от моето училище. Познатите му се подхилваха и глупаво намигаха. Но Льова и следващия път обясняваше подробно и точно. Той винаги казва истината, само чистата истина. Сякаш не можеше да им каже, че чакаме мама и татко.

Ако го търсят по телефона, винаги се обажда, колкото и да е зает. Понякога му викам: „Можем да кажем, че не си вкъщи“. „Но аз съм вкъщи“ — отвръща ми той. И се обажда, макар никак да не му се иска. Представяте ли си?

Човек не може целия живот да говори само истината. Какви ли не случаи има! Вече съм решила твърдо, че във всички тези случаи аз ще лъжа вместо брат си. Щом той не може! Какво да правиш!

— Случило й се е нещо — каза Льова. — Случило й се е нещо. А? Как мислиш?

— Нищо не й се е случило! — отговорих му аз. — Тя не може да понася класическата музика. И кларнет! Нали ти казвах. Предупреждавах те! Сигурна бях, че няма да дойде…

В този момент се зададоха мама и татко. Те бяха тържествени, докарани и така гордо се оглеждаха наоколо, като че ли всички трябваше да знаят, че техният Льова днес свири в Малката зала на консерваторията. А Льова, с когото толкова се гордееха, подскачаше на едно място като врабец.

Татко винаги се шегува, когато е развълнуван. Вълнението обаче му пречи да бъде остроумен.

— Боя се, че кларнетът ти днес ще киха и кашля — рече той.

— Какво има? — обади се мама.

Какво му струваше на Льова да каже, че чакахме на улицата любимите си родители! Че замръзнахме, но въпреки това чакахме! Колко приятно щеше да им бъде? Но за съжаление Льова винаги казва само истината. И пак взе да обяснява, че чакаме една десетокласничка от моето училище. Мама не разбра нищо. Но изпадна в ужас, че Льова още не е зад кулисите. Трябваше да отиде зад кулисите. А аз обещах да почакам Алина.

— Няма да дойде! — казах аз на Льова. — Противни й са и класическата музика, и кларнетът ти, и Малката зала на консерваторията… Противна й е дори и Голямата! Но ще я почакам. Щом ме молиш, ще я почакам!

Постоях още пет-десет минути на улицата. Много ми се искаше някой да ме запита: „Един билет повече?“. Мечтаех за деня, когато Льова ще свири не в общ концерт, а сам със съпровод на Държавния оркестър на СССР! Ще отидем с Льова с кола до служебния вход, там ще бъдат поклонниците му (не някакви мадами, които ловят тенори, а сериозни възрастни хора — ценители на музиката!) и ще чуя зад нас да шепнат:

— Това е сестра му. Тя му е посветила целия си живот. Без нея той е като без кларнета си!

Но снощи никой не търсеше „повече билети“. Макар че когато влязох в залата, тя бе съвсем пълна. Нямаше нито едно свободно място! Не, имаше едно… До мен, там където трябваше да седи Алина.

Мама, разбира се, веднага взе да ме упреква, че съм карала Льова да чака на улицата някаква моя приятелка. Аз съм го карала! Просто да подлудееш!

Възмущаваше се още, че заради мен в залата „зеело празно място“. Точно така се изрази: „Зее!“.

Аз естествено не й обясних нищо. Снощи изобщо не можеше да й се обясни нищо. Беше много нервна. И всичко вървеше неестествено: неестествено дълго четеше програмата, в която пишеше, че Льова ще свири предпоследен в първата част, неестествено се усмихваше на родителите на другите участници в концерта, които седяха все на нашия ред. Целият ред беше зает от роднини. И това беше някак противно. Не можаха да ни пръснат на различни места.

Мама непрекъснато ми съобщаваше като някой екскурзовод в музей: „Ей там седи един лауреат! А този там е три пъти лауреат! А там професорът от консерваторията“. Маменцето много се вълнуваше. Искаше ми се да я успокоя. Но не можех, защото нищо не чуваше и не възприемаше.

Внезапно ме хвана за ръка:

— Какво е това? Какво значи това?!

Видях, че иззад кулисите наднича нашият Льова. Търсеше ни с очи. После ни откри и видя празното място до мен… Огорчи се, тоест просто лицето му се промени. И се скри. Мама ме погледна. Ала какво можех да й обясня?

Най-сетне концертът започна. На сцената излезе един мъж с уморено красиво лице и буйна побеляла коса.

— Това е постоянното конферансие на симфоничните концерти — пошушна ми мама. — Сигурно си го виждала и по телевизията?

Мъжът изглеждаше тъй, като че ли е главният участник в концерта. И така произнасяше имената на великите композитори, че не можех веднага да ги позная.

Тази вечер просто не понасях цигулките, рояла и виолончелото. За първи път забелязах, че великите композитори страшно много разтягат творбите си. Съвсем спокойно може да се съкратят! Когато аплодираха, аз се ядосвах и си виках: „Остава и да ги изкарат на «бис»!“ И щом си помислих това, веднага излизаха на „бис“.

Струваше ми се, че никога няма да дойде редът на нашия Льова. Но най-сетне дойде. Побелелият уморен мъж произнесе и нашето фамилно име така, сякаш беше чуждестранно. Льова излезе, а след няколко секунди се появи и Лиля. Тя се държеше като истинска артистка: разтвори, без да бърза, нотите, понагласи стола си и устреми поглед към Льова в очакване на знака.

А нашият Льова, както и на училищния концерт, изглеждаше твърде по домашному. Нямаше никаква недостъпност и загадъчност.

Не слушах как свири, през всичкото време скришом гледах лицата на зрителите. Трудно беше да се разбере нещо — гледаха внимателно Льова и нищо повече… Някои премрежваха очи.

После се чуха аплодисменти. Както винаги, след първото му изпълнение ръкопляскаха не много силно. Всички знаеха, че ще свири още. Но когато аплодисментите затихнаха, зад гърба си чух глух мъжки глас:

— Днес не е във форма…

И друг, също старчески, възглух:

— Да, както казват шахматистите, това не е най-добрият му ход.

Мама ми бе казала още преди концерта, че отзад седят професорите на Льова.

Страхувах се да я погледна. Само видях как се вкопчи за облегалката на креслото.

Искаше ми се да се обърна към професорите на Льова и да им кажа: „Повярвайте ми — аз съм виновна за всичко. Аз!“.

През нощта чух, че Льова шепне нещо. Като че ли мислеше на глас. После стана и отиде в кухнята. Когато се върна, го запитах:

— Какво ти е? Да не ти е лошо?

— Не… Просто съм жаден. Някаква жажда… Защо ли не дойде тя? Как мислиш, а, Женка?

Не издържах:

— Аз съм виновна за всичко, Льова — рекох аз.

— Ти ли?…

Стори ми се, че в гласа му прозвуча радост. Или по-право надежда.

— Аз! Аз! — потвърдих. И му разказах всичко. В стаята беше тъмно, не виждах лицето му — така ми бе по-леко да разказвам.

— По принцип си постъпила подло — каза Льова.

Когато хората произнасят резките думи раздразнено, значи, че ги казват в яда си. И може би съвсем не мислят това, което говорят. А Льова го каза съвсем тихо, спокойно… Значи бе убеден, че съм извършила подлост.

— Но аз искам да ти посветя целия си живот — казах тихо. — Готова съм да пожертвам…

— Така постъпват деспотите — пресече ме Льова.

— Как? — Не разбрах аз. — Какво общо имат тук деспотите?

— Те превръщат в свои жертви онези, заради които искат да се пожертват.

— Но любещите сестри често се намесват в личния живот на братята си. Те имат право!

— А има ли някой на света такова право? — запита Льова като че ли себе си. — Който и да е той… Нима може да има такова право?

Льова си легна пак и се зави по-добре. Седнах на кревата му.

— Все пак добре е, че не дойде заради мен… А не по свои съображения. Все пак е по-добре, нали?…

Льова сви рамене. Сви ги под одеялото, но въпреки това аз усетих.

После внезапно се усмихна. Тъмно беше, но видях, че се усмихна. И си отидох…

Няма да водя вече дневник. Че току-виж в книгата за брат ми не поместят снимката ми с надпис: „Сестрата на музиканта“…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.